Лафкадио Хърн
За една престъпена клетва

Превод от английски: Мария Демот, 1989

chitanka.info

1

— Не се боя от смъртта — казала умиращата съпруга. — Само едно ме тревожи сега — бих искала да зная коя ще заеме мястото ми в този дом.

— Скъпа моя — отвърнал съкрушеният от скръб съпруг, — никоя няма да заеме мястото ти в този дом. Никога, никога повече няма да се оженя отново!

Тогава той изрекъл това от все сърце, защото много обичал жената, която всеки миг щял да загуби.

— Даваш ли ми честната си дума на самурай? — попитала тя със слаба усмивка.

— Давам честната си дума на самурай! — отвърнал той, галейки бледото слабо лице.

— Тогава, мили мой — казала тя, — позволи да ме погребат в дъното на градината под сливовите дървета. Отдавна исках да те помоля за това, но си помислих, че ако се каниш да се ожениш повторно, не би желал гробът ми да е тъй близо. Но сега ти обеща, че никоя друга жена не ще заеме мястото ми в този дом, така че мога да изрека без колебание желанието си… Много ми се иска да бъда погребана в градината! Струва ми се, че там ще чувам понякога гласа ти и ще мога да се любувам на цветята напролет.

— Ще бъде както искаш — отвърнал той. — Но моля те, не говори за погребение, не си толкова болна, че да сме загубили всякаква надежда.

— Аз вече загубих — казала тя в отговор. — Ще умра призори… Но ти ще ме погребеш в градината, нали?

— Да, под сянката на сливовите дръвчета, които посадихме заедно. Ще имаш и красива надгробна плоча.

— Ще ми дадеш ли и звънче?

— Звънче ли?

— Да, искам да сложиш в ковчега звънче, едно от онези звънчета, които носят будистките поклонници. Може ли?

— Ще получиш звънче и всичко, каквото пожелаеш.

— Нищо повече не желая — казала тя. — Любими мой, ти винаги си бил така добър към мен! Сега вече мога да умра щастлива.

Затворила очи и издъхнала — тъй леко, както заспива уморено дете. Била красива и в смъртта си, а на лицето й трепкала загадъчна усмивка.

Погребали я в градината, под сянката на любимите й дървета, а заедно с нея заровили и звънче. На гроба й поставили хубав паметник със семейния герб и посмъртното й име — каймьо, и издълбали следния надпис:

Благородната сестра, сияйна сянка на сливовия цвят, населяваща обителта на Огромното море от състрадание.

Ала дванадесет месеца след смъртта й близките и приятелите на самурая започнали да го увещават да се ожени повторно. „Още си млад — казвали те, — и си единствен син, а нямаш деца. Свещен дълг на самурая е да се ожени. Ако си отидеш от този свят, без да оставиш потомство, кой ще ти принася дарове и кой ще си спомня за предците в твоя род?“

Така след много такива увещания той най-сетне склонил да се ожени. Младоженката била само на седемнадесет години и самураят открил, че е в състояние да я обича нежно независимо от безмълвния укор на гроба в градината.

2

Нищо не смутило щастието на младата съпруга до седмия ден след сватбата, когато мъжът й бил извикан в замъка за през нощта. Но още първата нощ, в която му се наложило да я остави сама, тя почувствала непонятно безпокойство — смътен страх, причината за който не разбирала. Легнала си, но не могла да заспи. Във въздуха се усещало странно напрежение — необяснима задуха като онази, която понякога предшества наближаваща буря.

Около часа на Бика тя чула вън в нощта звънтенето на звънче — звънче на будистки поклонник, и се удивила кой ли странник минава през самурайския квартал в този късен час. След малко звънчето прозвучало по-наблизо. Нямало съмнение, че поклонникът наближава къщата, но защо изотзад, където нямало път!… Неочаквано кучетата завили, и то особено зловещо. Тогава младата жена изпитала истински страх, напомнящ страха в кошмарен сън… Звънчето, види се, било в градината!… Младоженката се опитала да стане, за да събуди някой слуга, но открила, че не може да се вдигне от леглото, не може да помръдне, не може да извика… А звънчето се чувало все по-близо и по-близо. И как само виели кучетата!… После плавно и безшумно като сянка в стаята се появила жената макар нито една врата да не хлопнала и нито един параван да не се плъзнал. Жената била в погребална роба и със звънче на поклонник. Нямала очи — смъртта отдавна ги била изпила, а разпуснатата й коса падала върху лицето… Тя погледнала с празните дупки на очите си през сплъстените кичури и заговорила без език:

— Не в тази къща, само не в тази къща! Тук все още аз съм, господарка! Махай се! Отивай си! И не смей да кажеш никому защо! Ако той разбере, ще те разкъсам на парчета!

Едва изрекъл това, призракът изчезнал. Младоженката припаднала от ужас и до сутринта не дошла на себе си.

Ала вишневата заря на утрото я накарала да се усъмни в истинността на случилото се. Но споменът за предупреждението я гнетял тъй, че тя не намерила смелост да разкаже за видението нито на мъжа си, нито другиму. Все пак обаче почти успяла да си внуши, че просто е сънувала кошмарен сън.

Само че следващата нощ разсеяла напълно съмненията и. Отново в часа на Бика кучетата започнали да лаят и да вият, отново се чуло звънчето, приближаващо бавно откъм градината, отново младата жена се помъчила напразно да стане и да извика, отново мъртвата се вмъкнала в стаята и изсъскала:

— Върви си! Но не смей да кажеш никому защо. Ако му пошепнеш дори, ще те разкъсам на парчета!…

Този път призракът дошъл до постелята, надвесил се над младоженката, размахал ръце…

На сутринта, когато самураят се върнал от замъка, жена му се хвърлила в краката му и го замолила горещо.

— Заклевам те — промълвила тя — да ми простиш неблагодарността и грубостта, че дръзвам да разговарям с теб така, но искам да си ида вкъщи. Искам незабавно да напусна този дом!

— Не си ли щастлива тук? — попитал той искрено смаян. — Нима някой си позволи да е груб с теб, докато ме нямаше?

— Не, не е това — отвърнала тя, хълцайки. — Всички тук са толкова мили с мен!… Но аз не мога да бъда повече твоя жена. Трябва да си ида…

— Любима моя! — възкликнал той напълно удивен. — Покрусен съм от мисълта, че нещо в този дом те прави нещастна. Но не мога дори да си представя защо трябва да си отидеш оттук. Освен ако някой не е бил прекалено груб с теб. Това, надявам се, не означава, че искаш да се разделим завинаги.

Разтреперана и обляна в сълзи, тя отговорила:

— Ако не ме пуснеш да си ида завинаги, ще умра!

За миг самураят останал безмълвен, като напразно се опитвал да разбере причината за неочакваното желание на младата си жена. А после, без да издава чувствата си, казал:

— Да те върна на родителите ти, без да си се провинила в нищо, е позор. Ако ми кажеш някаква причина, достатъчно убедителна, която да ми позволи да обясня достойно нашата раздяла, ще те пусна да си идеш. Но в противен случай няма да го сторя, защото името на моя дом трябва да остане неопетнено.

Тогава тя се видяла принудена да проговори и му разказала всичко от игла до конец, като добавила разтреперана от ужас:

— Сега вече тя ще ме убие! Ще ме убие!…

Макар да бил смел човек и да не вярвал в призраци, самураят останал повече от смаян. Но веднага му хрумнало едно просто и естествено обяснение.

— Скъпа моя — рекъл той, — сега си прекалено разстроена. Боя се, че някой ти е напълнил главата с глупави истории. Не мога да те отпратя само защото в този дом сънуваш кошмари. Но много съжалявам, че си страдала така силно в мое отсъствие. И тази нощ трябва да съм в замъка, ала няма да те оставя сама. Ще наредя на двама от приближените си да те пазят в стаята ти и така ще спиш спокойно. Те са истински мъже и зорко ще бдят над съня ти.

Самураят й говорел тъй загрижено и тъй нежно, че младата жена се засрамила от страховете си и склонила да остане при него.

3

Двамата оръженосци, оставени да пазят младоженката, били силни, храбри и добри мъже, опитни защитници на жени и деца. За да поддържат духа й, те я развличали с весели истории. Тя разговаряла до късно с тях, смяла се на простодушните им шеги и почти забравила за страховете си. Когато най-сетне си легнала, оръженосците се настанили в ъгъла на стаята зад един параван и започнали игра на го, като си шепнели, за да не я събудят. А младата жена заспала сладко като младенец.

Но в часа на Бика тя пак се събудила със стон на ужас, защото чула звънчето… Било досами къщата и звънтенето му наближавало. Жената скочила, изпищяла, но никой в стаята не помръднал — наоколо царяла само тишината на смъртта, с всяка изминала минута все по-дълбока и по-зловеща. Ужасената младоженка се спуснала към своите пазачи, ала те седели пред дъската за игра неподвижни и втренчили един в друг изцъклени очи. Тя им изкрещяла, разтърсила ги, но те останали като замръзнали…

Впоследствие двамата обяснили, че чули звънчето, чули и писъка на младоженката, дори усетили как тя ги разтърсва, за да се събудят, но те не можели нито да помръднат, нито да издадат звук. Миг след това престанали да виждат и да чуват — черно було ги покрило и двамата потънали в безпаметен сън…

На разсъмване още щом прекрачил прага на спалнята, самураят съзрял на светлината на догарящата свещ обезглавеното тяло на младата си жена сред локва кръв. Двамата оръженосци все още спели, неестествено надвесени над дъската с недовършената игра. При вика на господаря си те скочили и опулили глупаво очи от страшната гледка на пода…

Главата не се виждала никъде, а по зловещата рана личало, че не била отсечена, а откъсната! Кървавата следа водела от стаята към верандата, където капаците зеели разбити. Тримата мъже проследили дирята, а тя се точела към градината — през пясък и туфи трева, покрай обраслото с ириси езерце, под дебелите сенки на кедъра и бамбука. Внезапно зад един завой мъжете се озовали лице в лице с кошмарно видение, което пищяло като прилеп — това била отдавна погребаната съпруга на самурая. Видението стояло изправено в цял ръст пред гроба си, в едната ръка със звънчето, а в другата — с кървящата глава…

За миг и тримата онемели от ужас. После единият оръженосец, изричайки будистка молитва, съсякъл с меча си жената. Тя мигом се разпаднала върху гроба — празна купчина дрипи от погребални одежди, кости и коса, а звънчето се изтърколило със звън настрани. Само безплътната дясна ръка продължавала да се гърчи и вие, а пръстите й стискали кървящата глава и я дърпали и разкъсвали подобно щипките на жълт рак, които късат и разкъсват паднал на земята плод…

— Зловеща история — споделих на приятеля си, който ми я разказа. — Отмъщението на мъртвата, ако изобщо е било необходимо, е трябвало да сполети мъжа.

— Така мислят мъжете — отвърна той. — Ала една жена чувства нещата по-иначе…

Той беше прав.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.